A kötet megjelenése cseppet sem hétköznapi. Kockásfüzet, stilizált autók, színes, neonreklámszerű betűk. Nekem nem idézik fel a korszakot, amelyről szól a történet, de mindenképpen érdekes, és figyelemfelkeltő a külső. A meglepő cím is pont annyi amennyi. Feltételeztem mögötte a váratlant, és megdöbbentőt, de elmaradt, kaptam helyette valami egészen mást. Talán nem megdöbbentőt, de biztosan különlegeset.
Maros András regénye az 1990-es
évek elején játszódik. Akkor, amikor Maros András író épp annyi idős volt, mint
főszereplője András, aki mint a szerző életrajzából kiderül, hasonló karriert épített
a kínai bizniszbe, mint a főhőse. (Hogy miért nem lett pszichológus azt nem
tudom). Önéletrajzi ihletésű a regény? Valószínűleg.
A cselekmény maga 5 nap
meglehetősen kaotikus eseményláncolata, kínaiakkal, bolti eladókkal, Afrikából
hazatérő nevelőszülővel, nyugalmazott orvossal és még néhány furcsa figurával.
Érdekes, de nem számottevő.
Mégis, ahogy végig gondolom, a
kilencvenes évekből szerintem mindenkinek van egy szürreális sztorija. Mindegyik
érdekes, de egyik sem jelentős. Olyan, amit elmesélünk a haveri körben egy sör
mellett, kicsit röhögünk az életen, de nem történik semmi sorsfordító.
A történetnél sokkal érdekesebb,
ahogy megrajzolja a kilencvenes évek hangulatát. Sőt, ez a regény maga az
évszázad végi miliő, minden bizonytalanságával kisszerűségével és
nagyszerűségével együtt. Olyan, mint egy álmos pislogás, a hangos és fényes 21.
század előtt.
Nagyon markáns képet fest a ma
már többnyire hősies múltként megénekelt, rendszerváltás utáni időszakról. Hogy
ez mennyire nem volt hősies korszak, azt már azok is elfeledjük, akik megéltük.
A regény főszereplője András is
olyan, mint a története. Érdekes, de nem jelentős. Kicsit tesze-tosza, kicsit
határozatlan, mégis magához húzza az embereket. Ha kell anya, ha kell nagymama,
ha szükséges akkor pszichológus. Semmihez sem ért, de mindent tud. A
rendszerváltás utáni állásvadász, aki még nem tudja, mi akar lenni, ezért
bármit kipróbál, függetlenül attól, hogy látott-e már olyat. Amikor úgy lesz
üzletvezető valaki, hogy pénztárgépet se használt még, vagy gyártulajdonos,
hogy csak autót vezetni tud. Abban a korban és időben, mit sem számított ez.
Maros András ráérősen mesél. El-eltér
a főcsapástól, nem siet. Megáll, fantáziál. Iszik egy felest. Benne van a
korszak minden kényelme a történetében. Az a lassú, álmos sodrás, ami nemcsak a
nyári Budapestre volt jellemző, hanem a vidéki városra is. Ahol ráértünk
napközben presszózni, Dunaparton sétálni, gyalogolni, elkésni a munkából.
Ez a könyv pont olyan mint a
90-es évek. Kicsit avétos hangulatú, kicsit nosztalgikus, de a mienk. Aki
megélte, emlékszik. Ültünk a szocializmus romjaink, a Sláger áruházak,
betonkocka panelek árnyékában a skodák, dáciák trabantok és kispolsik közt a
fűben és cigiztünk. Nagy cikk volt a kaszinótojás, de lenéztük a Marlborót, Már
a tizenéves generáció is hordozott egyfajta unalmat, olyat, amit a szüleitől
örökölt. Mi már mindent láttunk, mindent megéltünk, akkor is ha nem. A 90-es
években voltak a nagy változások, de csak a kétezres évekre jött meg a
csillogás. Addig meg próbálkoztunk.
Kiadó: XXI. Század
Megjelenés: 2022.
Oldalszám: 286
No comments:
Post a Comment